‫נראה לי שהולכים לפה. ממש כאן, לא?
‫היי.
‫הוא בטח מסתער על בר ארוחת הבוקר.
‫לא.
‫בסדר.
‫אז...
‫-מה אנחנו עושים? למה באנו? ‫-כדי לאכול פה ארוחת בוקר.
‫למה?
‫קרל שהה פה אתמול בלילה. ‫לכן אנחנו נפגשים פה.
‫אז איפה אבא? הוא כבר פה?
‫עם מי חשבת שדיברנו?
‫אני לא...
‫הנה הוא.
‫מה איתו? מה שלומו?
‫אני לא יודעת למה הוא התעקש ‫לנהוג בעצמו כל הדרך.
‫אלוהים.
‫הוא לא מוכן להרכיב ‫את מכשיר השמיעה שלו.
‫-נראה לי שהוא לא ישן כבר כמה ימים. ‫-14 מעלות בשיקגו,
‫ופה מינוס עשר מעלות.
‫-בסדר, אבא. חכה. ‫-איך מסבירים את זה?
‫-אנחנו לא שומעים אותך. מר? ‫-סליחה.
‫תודה.
‫-מה נשמע, ילדה? ‫-היי, אבא.
‫כן, כן!
‫הוא כבר קם?
‫כן! בחיי, הוא ער. מתי הגעת?
‫לא יודע, אולי בחמש בבוקר.
‫חמש בבוקר. עם שחר, עם שחר.
‫-אתם נכנסים? ‫-כן.
‫-בואו. ‫-בסדר.
‫-סליחה. ‫-יש להם...
‫מה יש להם? רק רגע, לא שומעים אותך.
‫בסדר, רק רגע. המכונית... בסדר, יופי.
‫מה יש להם, אבא?
‫יש להם פה בופה נהדר.
‫הכול. כל מה שיש לאכול.
‫קרל כבר אוכל את הוופל השלישי שלו.
‫-נשמע טעים. ‫-כן.
‫ברוך הבא.
‫היי, אבא.
‫אני לא... אני לא יודע אם אני מוכן.
‫בסדר.
‫קדימה, אבא.
‫-להתראות. ‫-נכניס אותך פנימה.
‫כן.
‫מה?
‫אני שמחה שבאת.
‫-ברור שבאתי. ‫-כן.
‫היי, קרל.
‫-היי, אל. ‫-היי.
‫היי.
‫-מה שלומך? ‫-אני בסדר.
‫היי, קרל.
‫-מה שלומך? ‫-את יודעת.
‫-איך אני אמור להיות? ‫-כן, כן.
‫-היי. ‫-היי.
‫רוצה וופל?
‫לא, לא. תודה.
‫תראי, הם בחרו בתעמולת ימין קיצוני
‫כערוץ החדשות שלהם.
‫-קרל צופה בערוץ הזה, זהירות. ‫-אני יודע.
‫-מדי פעם, גם אני. ‫-לא נכון.
‫כן. זה מידע, דן.
‫עם מי הוא מדבר?
‫מי יודע? הוא כל הזמן עסוק.
‫-דני! ‫-כן?
‫בוא לפה.
‫-אולי את תלכי? ‫-לא, הוא רוצה אותך.
‫קדימה, פנתר.
‫-כן? ‫-תגיד לקרל שאני צריך אותו בטלפון.
‫-קרל. ‫-זה טרי.
‫אבא שלי רוצה שתדבר עם מישהו בטלפון.
‫-מי זה? ‫-נראה לך שהוא מספר לי משהו?
‫-אני אשים עין על הוופל, קרל. ‫-טוב.
‫-תודה. ‫-אין בעיה.
‫אני יודעת.
‫אני חייבת לעשות יוגה היום.
‫אני אעלה במשקל בסוף השבוע הזה. ‫אני כבר מרגישה את זה.
‫טוטו, אנחנו כבר לא בקנזס.
‫לא, אנחנו במיזורי.
‫כן.
‫אני לא מבין. בתור אבא שלה,
‫אתה רוצה לומר לי ‫שאין לי שום השפעה בנושא?
‫אתה מדבר שטויות!
‫הנה הבעל!
‫הלו?
‫זה הבעל.
‫-"מדבר הבעל". ‫-מדבר הבעל.
‫רק רגע.
‫-"זה הבעל"? ‫-הלו?
‫יופי.
‫-הבלש פרנצ'טי? ‫-נהדר.
‫מדבר קרל מולר.
‫גלו את קולומביה מיזורי היפהפייה
‫לא, לא. זה היה האבא.
‫"המקום הזה דורג כמספר שתיים
‫"במקומות הטובים ביותר למגורים.
‫"אבל הוא לא הגיע ‫לדירוג 100 המקומות הטובים
‫-"מאז 2006". ‫-טוב, ביי.
‫כן. הוא אמר שאנחנו לא יכולים ‫לראות את הגופה.
‫דרך אגב, אני...
‫דיברתי עם...
‫הבחור ממתחם המגורים, המנהל.
‫-הוא אמר שנוכל לבוא למשרד. ‫-כן?
‫והוא...
‫הוא יראה לנו את הדירה.
‫ובכן...
‫מתי זה היה?
‫ניסיתי לתפוס אותו בטלפון כל הבוקר.
‫דיברתי איתו בזמן שחיכיתי לכם.
‫בסדר, לעזאזל.
‫אני...
‫-הולך לאכול את הוופל ההוא. ‫-טוב.
‫למה שהוא לא ייתן לנו את הכתובת ‫כדי שפשוט נפגוש אותו שם?
‫כי אז הוא לא יהיה האחראי ‫ולא יהיה לו מה לעשות.
‫-כן, זה באמת... ממש... ‫-כן.
‫אפשר לעצור לקנות תה איפשהו?
‫היה רק קפה מחורבן בבופה הזה.
‫היה שם תה. לא היה שם תה, אל?
‫זה לא היה תה, זה היה ליפטון.
‫-היא צריכה קודם לפתוח, בסדר? ‫-תודה.
‫טוב.
‫תצחקו כמה שאתן רוצות.
‫אני לא אשרוד פה בשממה.
‫על מה אתה מדבר? נולדת פה.
‫-אני נולדתי בקנזס סיטי. ‫-זה עדיין במיזורי.
‫-ובחרתי לעזוב. ‫-היית בן שנתיים.
‫הייתי ממש משכנע.
‫אין פה סטארבקס? לא אמור להיות סניף ‫של סטארבקס כל ארבעה קילומטרים?
‫-זה לא חוק? ‫-לא.
‫לא נראה לי שמותר לנו ‫לערוך עצירות ללא רשות, דניאל.
‫הנה קרל.
‫זה לא קרל.
‫לא?
‫לא, זו משפחתית אפורה. ‫המשפחתית שלו שחורה כזו, של אמהות.
‫-מתי דיברתן איתה בפעם האחרונה? ‫-אני?
‫כן, שתיכן.
‫הנה קרל.
‫אתם תסעו אחריי, נכון?
‫כן, כן, כן. אבל עוד לא.
‫-קרל! ‫-חכה!
‫מה?
‫-תחזור, קרל! ‫-אני חוזר.
‫אלוהים אדירים.
‫-כן? ‫-צריך לחכות לאבא, לא?
‫-כן, לאן הוא הלך? ‫-חשבתי שאתם ביחד.
‫לא.
‫הוא לא החנה לידך?
‫-אני לא יודע איפה הוא החנה. ‫-טוב, אז צריך לחכות.
‫הוא החנה מאחור.
‫-בסדר, בסדר. ‫-הנה הוא בא. אלוהים.
‫הנה הוא.
‫-מעולם לא ראיתי אותו ככה. ‫-אלוהים.
‫-לא להילחץ. ‫-לאט לאט!
‫היי, אבא.
‫-אתם נוסעים אחריי ואחרי קרל, כן? ‫-כן, בהחלט. עכשיו, אנחנו...
‫אלוהים, זהירות על המכונית. ‫זהירות על המכונית הארורה.
‫אלוהים!
‫-הכול יהיה בסדר. ‫-בסדר.
‫טוב, קדימה.
‫מה קרה לך, ליצן?
‫-סע אחריי, אני מכיר את הדרך! ‫-כן, אתה מכיר את הדרך!
‫כן, כמו שאתה מכיר את דרך החיים.
‫קדימה, סע לפניי!
‫-נראה לי שאחגור את חגורת הבטיחות. ‫-זה לא אמור להיות כל כך קשה.
‫-למה הוא עוצר? ‫-יש עוד מכונית.
‫כן, אבל היא אומרת לו לנסוע קודם.
‫למה אתה מחכה, לעזאזל?
‫האל מסביר באמצעות ‫ההמחשה הפשוטה של הנישואין
‫את אהבתו ורינתו כאשר הוא רואה אנשים ‫הנכנסים עימו לברית מקודשת.
‫הבשורה על פי מתי, פרק כ"ב, פסוק כ"ט.
‫למען האמת, חתונה נוצרית ‫היא ההמחשה הכי טובה בעולם
‫של היחסים בין ישו הנוצרי ‫לבין הכנסייה...
‫לעזאזל.
‫טומי. כן.
‫כן, שמתי לב הרגע.
‫אני יודע. סליחה.
‫כמה רחוק אתה?
‫בסדר, אני עוצר. כן.
‫כן, אני אחכה לך ואז אצא ‫כשאראה אותך, בסדר?
‫טוב, להתראות.
‫לכל הרוחות. לעזאזל.
‫בסדר.
‫-איך הייתי אמור לדעת, לעזאזל? ‫-אתה לא טלפת.
‫אמרת שאת נשארת ללילה אחד וזהו.
‫אני יודעת, אבל לא ידעתי
‫שאמא תתמוטט ותזדקק לחזור ‫לטיפולי הכימותרפיה.
‫בסדר, אז למה שלא פשוט ‫אוריד אותך בבית החולים,
‫אלך הביתה להיות עם הכלבים
‫ואדאג שאחותי תטפל בהם בסוף השבוע?
‫אחר כך אחזור לקחת אותך.
‫הכלבים לא אוהבים אותה.
‫למה זה תמיד חייב להפוך ‫לכזו דרמה, לעזאזל?
‫-אני לא יודע מה עוד לומר לך. ‫-שום דבר. זו אשמתי, כרגיל.
‫מה לעזאזל? חשבתי שאתה הולך ‫לעבור בכל הרמזורים האדומים בעיר!
‫-מצטער, טומי. ‫-בהחלט.
‫טוב, תקשיב. אם כבר עצרנו, ‫דני אמר שהוא רוצה לשתות קפה.
‫אל תשאל אותי למה.
‫אני אכנס למקום הראשון שאראה. ‫סע אחריי.
‫-בסדר. ‫-ואל תעבור באדום!
‫אני מבטיח.
‫לעזאזל!
‫אתם רוצים משהו?
‫-לא, אני בסדר. ‫-לא. תודה, אבא.
‫שום דבר בשבילי, ‫יש לי כאב ראש מכל הקפאין הזה.
‫אם יש סופגניות אני אקח אחת...
‫בטח, בטח.
‫-לא אכלת הרגע? ‫-כמובן.
‫מה יש? הוא שאל.
‫תודה, חבר.
‫אני אקנה תה. אתה רוצה משהו?
‫-אז תקנה לי קפה. ‫-בסדר.
‫כן. אתה כבר לא שותה קפה?
‫כן, כבר שנה. בגלל הסיפור עם החומציות.
‫טוב. בכל מקרה, אני צריך לדבר איתך.
‫קיבלתי שיחה מהבלש פרנצ'טי.
‫-בסדר. ‫-כן.
‫אז...
‫לא סיפרתי כלום לבנות...
‫או לקרל.
‫אני פשוט מנסה לקבל כמה שיותר מידע.
‫-כן, כן. אז... ‫-אתה מבין?
‫זה העניין. הוא אומר שאני לא יכול...
‫לקבל אותו...
‫בגלל שאני לא הבעל.
‫אבל חשבתי שאמרת שהוא התקשר.
‫אני לא יודע מה יש בפנים, לעזאזל.
‫ואני לא רוצה שקרל יקרא את זה,
‫מה שלא יהיה כתוב שם.
‫בסדר.
‫זה פתק.
‫למה שלא תחזור אליו?
‫הוא אומר שאני לא יכול ‫לקבל את הפתק...
‫כי הוא מהווה עכשיו...
‫חלק מחקירה.
‫אבל הוא אומר שאולי הוא יוכל
‫להקריא לי חלק מהכתוב.
‫אני פשוט לא יודע מה כתוב שם, לעזאזל.
‫ואני לא רוצה שאיש ייפגע.
‫אבא, זה לא מפתיע אותי.
‫מהרגע שהתקשרת, ידעתי במה מדובר.
‫עד שאדע...
‫אני לא רוצה להניח שום הנחות.
‫אני חושב שזה די ברור.
‫היא...
‫לא, לא, לא.
‫בסדר?
‫אני ואתה לא יודעים.
‫-תקנה לי קפה, בסדר? ‫-בסדר.
‫תקנה לקרל סופגנייה.
‫היי, אפשר...?
‫כוס תה אחת?
‫תה שחור עם חלב בצד. ‫או שהחלב פשוט יהיה בפנים...
‫קפה וגם אחת מאלה.
‫חשבתי שאולי נרדמתם.
‫תקשיבו, הגיע הזמן לצאת לדרך.
‫הוא אמר שצריך להיות שם ‫בערך בשמונה וחצי, לא?
‫-אמרתי לו "מתישהו אחרי שמונה וחצי". ‫-כן? בסדר.
‫תנסה לא לאבד אותנו הפעם, בסדר?
‫טומי, עליך פשוט לעמוד בקצב. ‫תפסיק לבהות.
‫למה קרל מוביל? ‫הוא מעולם לא היה שם, נכון?
‫לא נראה לי.
‫אבל את היית שם, אז מה...?
‫אין לי מושג.
‫-למה שלא נסדר את זה מחדש...? ‫-אלי, באמת. אלי.
‫אל תטרחי, באמת. ‫פשוט תתרווחי ותיהני מהנסיעה.
‫-הנה, קחי סופגנייה. ‫-דני, אתה נוסע איתי!
‫בוא. קדימה, לעזאזל!
‫-חשבתי... ‫-פשוט תירגע, תתרווח ותיהנה מהנסיעה.
‫בטי ואני חושבים לבוא.
‫נהדר.
‫אולי בחג ההודיה.
‫אתם חוגגים שוב השנה את חג ההודיה?
‫לא חשבתי כל כך קדימה, אבל...
‫מה?
‫אתה יודע שפיליפ אוהב מסיבות.
‫כן, אני יודע. פיליפ היקר שלי.
‫מתי אתם יוצאים מפה?
‫אני גמורה.
‫קדימה, לין. אל תגרמי לי לשתות לבד.
‫-כן. ‫-מה עם התינוקות?
‫אל תכוון את זה עליי!
‫את וקים מענות עוד תינוקות?
‫-די! אני לא נראית טוב, מספיק. ‫-בסדר, סליחה. סליחה.
‫אנחנו לא מענות את התינוקות.
‫-אנחנו רק לוחצות את הידיים שלהם... ‫-אלוהים.
‫כדי לגרום להם לעשות פיפי.
‫אתן אכזריות.
‫במיוחד תינוקות הפד"ל.
‫רגע, רגע. סליחה. ‫מה אמרת? מה המילה הזו?
‫פד"ל, פשוט דפוקים לגמרי.
‫טוב, בסדר, בסדר.
‫זה איום ונורא. אלה תינוקות.
‫אין לך מושג.
‫הם מפלצות קרקס קטנות.
‫לחלק מהם יש אצבעות או בהונות נוספות
‫ואנחנו פשוט אומרות, ‫"זה צריך ללכת". ואז חותכים.
‫-לא. די. די! ‫-וגם זה!
‫די, די!
‫חשבתי שאת אמורה להיות חמה ודואגת.
‫לעולם לא היית שורד.
‫היית בורח... לעולם לא! ‫-לעולם לא.
‫היית בורח אחרי יום אחד, ‫חתיכת מתרומם.
‫היי, זה...
‫-קרל, אתה רוצה עוד? ‫-לא, אני בטח אנהג.
‫-קולין? ‫-לא, לא.
‫קולין? הלו?
‫בוקר טוב.
‫היא לא ישנה. היא רק...
‫יש לך הצגה חדשה. איך קוראים לה?
‫"פרנקי".
‫-מה זה? ‫-זה שם המחזה שלי.
‫אז מי זה פרנקי? ‫חשבתי שאתה השחקן הראשי.
‫כן, נכון. זה שם הדמות שאני מגלם.
‫בסדר.
‫זו הצגה בריטית. היא היתה להיט בלונדון.
‫איך הולך לה פה?
‫נראה, היא...
‫עדיין מגששת. הקהל לא ממש...
‫מורגל עדיין.
‫לעזאזל.
‫אני מתה עליהם.
‫על מי?
‫-אני מתה על התינוקות. אני מתה עליהם. ‫-אלוהים, רואים?
‫-הם החיים שלי. הייתי מתה למענם. ‫-כן. אמרתי לכם, אני אנהג.
‫היא בסדר?
‫כן, כן. זה קורה לה הרבה לאחרונה.
‫מה לעזאזל?
‫זה בסדר, זה בגלל התרופות שלה. ‫אני צריך לארגן את הדברים שלי.
‫התרופות שלה? ממתי?
‫דני, אתה רואה אותה ‫רק כשאתה פנוי במקרה,
‫כשאתם לא בנסיעות, אז...
‫אז מה, קרל?
‫לעזאזל.
‫מה קרה, אבא?
‫הוא נהג בלתי צפוי. ‫הוא מאיץ ובולם, מאיץ ובולם.
‫הוא משגע אותי.
‫לא הייתי צריך לתת לו להוביל.
‫למה אתה בולם?
‫-אני אוציא את אבא. תוכלי לעזור לי? ‫-קדימה, חבר'ה.
‫תודה, מותק.
‫-כן, אני יודע. הנה. ‫-מר כבר היתה שם.
‫-הנה. ‫-רגע.
‫-הנה. ‫-בבקשה.
‫-בסדר. ‫-יופי, אז...
‫-אנחנו רוצים להגיע לפה. ‫-רק רגע. לא, לא.
‫רגע, אתה לא יכול... ‫חסרה לך חצי מהמפה, קרל.
‫-איך תסתדר ככה? ‫-זה החצי שאנחנו צריכים.
‫אלוהים.
‫היינו צריכים לפנות שמאלה...
‫-לא. ‫-זיהינו את הפנייה.
‫-נראה לי שזו הבעיה. ‫-לא.
‫קרל.
‫רגע. טומי, תראה.
‫-מה? ‫-אנחנו פה.
‫כן.
‫כן, כן. אני רואה.
‫-זהו זה. ‫-הכול מסודר?
‫-כן, הסתדרנו, טומי. ‫-הגיע הזמן, לעזאזל.
‫-טוב, חבר'ה. אחריי. ‫-צריך להיות יותר חיוביים בפעם הבאה.
‫-אחריי, חבר'ה! ‫-בסדר.
‫פשוט תסעו אחריי, טוב?
‫תודה, מותק.
‫את רשומה בצוואה.
‫תודה, אבא.
‫אתה יכול לנסוע.
‫בסדר. חכה, קרל!
‫בסדר. קדימה, קדימה!
‫כאן היית, מר?
‫כן. זה הבניין שלה. ‫היא בקצה הקומה השנייה.
‫-אלוהים, אני שונא את המקומות האלו. ‫-באמת? אני חושבת שזה מתוק.
‫-הייתי תולה את עצמי. ‫-דן.
‫-אתה רציני? ‫-זו רק דעתי.
‫באיזה סרט צפיתן?
‫מר, באיזה סרט צפיתן?
‫מי?
‫את וקולין, כשהייתן פה.
‫אני לא זוכרת. ‫אתה יודע שהיא אוהבת סרטי אימה.
‫למה אנחנו מחכים עכשיו?
‫אבא וקרל אמרו שהם צריכים למצוא ‫את המנהל. אני מניח שהמפתחות אצלו.
‫נראה לי שהיא רצתה לצפות ‫בסרט של סטיבן קינג
‫ואמרתי לעצמי...
‫זוכרת את החברים שלה מהתיכון?
‫-המשפחה, משפחת הלוויות. ‫-משפחת לינץ'.
‫אחד מהם היה איתי בשכבה.
‫היה להם ילד בכל שכבה. ‫הם היו 11 ילדים בערך.
‫זוכרים את הפעם ההיא ‫שהיא בילתה את הלילה
‫בבית הלוויות עם הבחור שהיה בגילה?
‫-כריס. ‫-כן, כריס.
‫כריס היה חמוד.
‫מר, הוא צעיר ממך בשמונה שנים בערך.
‫הוא היה חמוד.
‫לא, לא. כריס היה בשכבה שלי. זה היה...
‫-מאט. ‫-מאט לא היה כל כך חמוד.
‫-באנו כל הדרך מקנזס. ‫-מה הוא עושה?
‫קדימה, חזרה לסיפור.
‫אז היא ומאט היו...
‫אני לא חושבת שהם יצאו ביחד,
‫אבל הם היו סתם ידידים, ‫והוא הזמין אותה
‫לבית הלוויות. אני מניחה שאחד הילדים
‫תמיד היה צריך להיות שם בלילות, ‫אני לא יודעת למה.
‫-הם היו צריכים לשמור על הגופות. ‫-אני מספרת את הסיפור, לא?
‫-כן, אבל תספרי אותו כמו שצריך, אל. ‫-רגע, היו שם גופות?
‫כן. זה בית הלוויות, בסדר? ‫איפה ציפית שהן יהיו?
‫אבל זו בעצם הנקודה.
‫היתה להם דירה קטנה מעל בית הלוויות.
‫כדי להגיע אליה, היה צריך לעבור ‫דרך אזור המטבח או המקררים
‫שבו שמרו את הגופות עד הטקס.
‫הם היו למעלה בדירה הקטנה וצפו בסרט.
‫קולין לא ידעה באיזה סרט מדובר.
‫אבל זה סיפור על חבורת צעירים ‫שגרים בבית ישן ליד בית קברות.
‫-"ליל המתים החיים"? ‫-כן.
‫-אלוהים.
‫היא מתחילה להתחרפן יותר ויותר, ‫ובסופו של דבר היא אומרת למאט,
‫"אני צריכה ללכת". ‫היא קמה ורצה במורד המדרגות.
‫-הגופות, הגופות. ‫-מר, די, די.
‫היא כבר היתה מפוחדת לגמרי, ‫והיא פשוט התפרצה למטבח
‫ונכנסה באחד ה...
‫-השולחנות, האלונקות. ‫-השולחנות ו...
‫אלוהים, נכון.
‫-הגופה נפלה! ‫-מר...
‫אלוהים, אני זוכרת עכשיו. נכון?
‫היא סיפרה לי. הגופה נפלה על הרצפה.
‫לא, הגופה לא נפלה.
‫היית שם?
‫היא סיפרה גם לי שהגופה נפלה, אל.
‫הגופה לא נפלה. זה בסדר.
‫תמשיכי. מה קרה?
‫לא, אני לא מספרת.
‫כנראה שאתם יודעים מה קרה, אז...
‫-די. ‫-בחייך.
‫בחייך, אל.
‫-די. ‫-בחייך, תספרי לנו את הסיפור.
‫-מר. ‫-אז...
‫היא...
‫היא נתקלה בגופה, ‫והגופה נפלה, אז היא צרחה.
‫זה היה בחצות. היא זינקה לתוך המכונית ‫ונסעה הביתה במהירות של 130 קמ"ש.
‫זה כל כך... מצחיק.
‫הסוף.
‫זה כל כך מצחיק.
‫-היא אהבה סרטי אימה. ‫-בהחלט.
‫-תורידי את החלון. ‫-הנה.
‫בסדר, אני צריכה להדליק... רגע, רגע.
‫-חשבתי שאת עוזבת. ‫-לא, הייתי צריכה להתניע כדי לפתוח.
‫-מה קורה? ‫-הוא אומר שנצטרך לחזור.
‫למה?
‫אני מניח שהם צריכים ‫לנקות שם או משהו כזה.
‫מה? אנחנו רק לוקחים בגדים וחפצים.
‫למה הם צריכים לנקות קודם?
‫לא יודע, אני מניח שיש שם איזה עניין.
‫הם צריכים לנקות משהו.
‫מה? אני מפספסת משהו?
‫הם לא רוצים שנראה ‫את הדירה לפני שהם ינקו.
‫בסדר.
‫אז מתי נצטרך לחזור?
‫עוד כמה שעות.
‫-אלוהים. ‫-לעזאזל.
‫בסדר.
‫טוב, שיהיה.
‫אני חייב לחזור לטומי, הוא עצבני.
‫-כן. ‫-טוב. תודה, קרל.
‫-אתה בסדר, דן? ‫-כן.
‫הדיינר של די ‫מסעדה
‫יש לך קוצץ ציפורניים?
‫לא נראה לי.
‫אני לא יודע מה לאכול.
‫-מה אתה אוכל בבוקר בדרך כלל? ‫-היי, חברים.
‫תרצו להתחיל עם שתייה ‫או עם אחד משקאות הקפה שלנו?
‫-אפשר לקבל תה שחור עם חלב? ‫-עם קרח?
‫לא, תה חם עם חלב.
‫בסדר. עוד מישהו?
‫-קפה. ‫-קפה.
‫גם אני אקח קפה, בבקשה.
‫-אבא? ‫-משהו לשתות?
‫אני...
‫-דיאט קולה. ‫-כן.
‫בסדר, אני אתחיל עם המשקאות שלכם
‫ואז אחזור ואוכל לענות על שאלות.
‫את יודעת מה את רוצה?
‫-הם חזקים מדי עבורי. ‫-בסדר.
‫תתעורר.
‫בסדר. תה חם אחד,
‫חלב עם קצת לימון בצד, ‫רק למקרה שתרצה.
‫-וקפה לבנות. ‫-נהדר.
‫קפה נוסף עבורך, אדוני.
‫-תודה. ‫-ודיאט קולה.
‫בבקשה.
‫-יש לכם שאלות או...? ‫-לא.
‫ארוחת הבוקר נמצאת בסוף. ‫אנחנו מגישים אותה כל היום.
‫יופי.
‫אוכל לתת לכם עוד זמן.
‫לא, נראה לי שכולנו מוכנים להזמין, לא?
‫-כן. ‫-כן. אני אקח...
‫שתי ביצים מקושקשות.
‫הן מגיעות בתוספת לחמניות מתוקות ‫ולביבות תפוחי אדמה,
‫רצועות גבינה או גבינת קוטג'.
‫מי יאכל את הלחמניה שלי ‫אם אני אקח אותה?
‫-קח אותה, אבא. מישהו יאכל אותה. ‫-אני אקח אותה.
‫-איזה סוג של טוסט תרצה? ‫-אני לוקח לחמניה.
‫אתה מקבל גם טוסט.
‫מישהו רוצה את הטוסט שלי?
‫כן. פשוט תיקח אותו, אבא. ‫נשים אותו באמצע.
‫בסדר, בסדר. אני אקח טוסט.
‫אני אקח את מגש הטונה עם גבינת קוטג'.
‫-איזה רוטב תרצי? ‫-הוא מגיע עם רוטב?
‫לא, אני לא צריכה...
‫יש לנו רוטב ראנץ', גבינה כחולה, ‫אלף האיים, צרפתי או איטלקי.
‫אני פשוט אקח...
‫אלוהים.
‫-רוטב ראנץ'. ‫-ראנץ', ראנץ'.
‫ומה איתך, גברתי?
‫אני אקח את עוגת הסובין.
‫-אדוני? ‫-את בדיאטה?
‫-יש לכם יוגורט? ‫-יוגורט?
‫לא, אין לי.
‫-לא נראה לי שיש לנו. ‫-בסדר.
‫-אתה רוצה שאלך לשאול? ‫-לא, לא.
‫אני פשוט אקח את גבינת הקוטג'. ‫יש לכם פירות כלשהם?
‫אתה מתכוון לקערת פירות?
‫לא, אולי איזה תפוח או בננה.
‫לא... לא נראה לי.
‫תן לי לבדוק.
‫מה אתה לוקח, קרל?
‫כבר אכלתי במסעדה ההיא.
‫אני מצטער, אדוני. אין לנו פירות.
‫-בסדר. ‫-בסדר.
‫אז אני אקח רק את גבינת הקוטג'.
‫-כן. ‫-בסדר. מה בשבילך, אדוני?
‫תביא לי לחם מטוגן.
‫הוא מגיע עם בייקון או נקניקייה.
‫-נקניקייה. ‫-נקניקיות רגילות או קציצות?
‫קציצות.
‫-הוא הרגע אכל. ‫-אני יודע.
‫סליחה, סליחה. סליחה.
‫הנה, בבקשה. כן.
‫אם תצטרכו עוד משהו, קוראים לי קורט.
‫בסדר, קורט.
‫כמו ב"צלילי המוסיקה".
‫כן, ליזל יושבת פה איתנו בשולחן.
‫ממש מצחיק.
‫-מה מצחיק כל כך? מה מצחיק כל כך? ‫-לא משנה.
‫קדימה.
‫בטי שומרת אותם בתיק היד שלה?
‫עכשיו?
‫בדיוק כמו אמא.
‫טומי, טומי, קדימה.
‫זה היה יוצא מן הכלל.
‫קיבלנו חבילה בדואר, ‫והיא היתה כבדה בצורה יוצאת דופן.
‫בטי הסתכלה עליה ואמרה לי,
‫"מה לעזאזל?"
‫אפילו לא היתה עליה כתובת להחזרה.
‫אסור לפתוח את הדבר הארור הזה, ‫זו בטח פצצה.
‫אמרתי לבטי לפתוח אותה.
‫שנינו הלכנו למרפסת האחורית.
‫-כן, כאילו שזה יהיה יותר בטוח ככה. ‫-כן.
‫היו המון ממחטות בפנים.
‫-קולין כזו מצחיקה, היא שמה הכול... ‫-היתה בפנים לבנה.
‫-מה? ‫-אלוהים.
‫לבנה, בגלל זה החבילה היתה כבדה.
‫ולצד הלבנה היתה ‫ציצת שיער קטנה ובלונדינית.
‫-כן, כן. ‫-ואמרתי לעצמי...
‫"מה לעזאזל?
‫"מה לעזאזל?"
‫היא הוציאה ראש של בובה
‫עם איפור כחול מסביב לעיניים.
‫היא לא הבינה במה מדובר, לעזאזל.
‫ניסיתי להסביר לה מה זה.
‫פשוט חשבתי שזה היה כל כך מצחיק.
‫-רגע, מאיפה קולין השיגה אותה? ‫-מאמא שלך!
‫אמא שלך שלחה אותה אליה ‫כמה חודשים לפני כן.
‫לא, לא, לא.
‫קולין תמיד הציקה לאמא ‫על זה שהיא שמרה הכול, נכון?
‫לאמא היו המון בובות עם חלקים חסרים.
‫אז בתור בדיחה, היא נתנה אותן ‫לבנות שלי בקופסה בחג המולד.
‫קולין והבנות הורידו את הראשים ‫ואיפרו אותם
‫ואז החזירו אותם לאמא.
‫כמובן שהיא התלהבה.
‫היא נשאה אותן בתיק היד שלה.
‫נראה לי שהן עוסקות בטקסי וודו.
‫בדיוק!
‫-למה אני אף פעם לא קיבלתי כלום? ‫-זה קטע של בנות.
‫ויקי קיבלה פעם בובה?
‫-לא, איזה רעיון חולני. ‫-לא!
‫בחייכם, בחייכם. תהיו נחמדים.
‫-אבא, אתה שונא אותה. ‫-אני לא שונא אותה.
‫כן, אתם אנשים קשים.
‫קשה להיות מישהו מבחוץ במשפחה הזו.
‫אני רוצה להכריז הכרזה.
‫למה לא להכריז עליה עכשיו? ‫לא משנה מתי.
‫היה לי קשה למדי בבית
‫מאז שאמא שלכם נפטרה.
‫קשה למדי, בלשון המעטה.
‫ובטי היתה חברה טובה ונאמנה.
‫אז החלטנו...
‫שאנחנו הולכים להתחתן בחודש מאי.
‫נהדר, אבא.
‫מקסים.
‫בטי ממש מתוקה.
‫כן, והראשים של הבובות אצלה, אז...
‫זה קצת כמו...
‫ברכה משמיים.
‫תודה, קרל.
‫תודה, תודה, תודה.
‫אם כבר כולנו קופצים למים, ‫גם לי יש הכרזה.
‫אלוהים אדירים.
‫פיליפ...
‫ואני החלטנו לאמץ תינוק.
‫-אלוהים. ‫-איזה יופי.
‫אני אזכה להיות שוב דודה לתינוק קטן.
‫מתי כל זה יקרה?
‫הגשנו בקשה לסוכנות אימוץ
‫וקיבלנו רישיון בשבוע שעבר.
‫-קולין ידעה על הכול. ‫-היא היתה שמחה כל כך.
‫-כן. ‫-היא היתה מתה מצחוק
‫-כרגע. ‫-לגמרי, נכון?
‫-היא היתה צוחקת. ‫-בטי עם הבובות.
‫כן. אני מקווה שאתם מוכנים ‫להרבה לילות לבנים.
‫תודה.
‫-היי. ‫-הנה, אבא.
‫לא, דניאל.
‫בחיי.
‫-כן. ‫-כן.
‫-תודה. ‫-בסדר?
‫אולי יש משהו במעטפה.
‫-דני! ‫-כן?
‫אתה נוסע איתי או עם הבנות?
‫יש מקום במכונית שלי.
‫רעיון מצוין.
‫-דן, למה שלא תיסע עם קרל? ‫-בבקשה.
‫קדימה, דן.
‫הוא יילך לשתות משהו. אני מבטיחה לך.
‫אני רק חוגר את עצמי. סליחה, קרל.
‫-רגע, חכי לקרל. ‫-אפשר לצאת, חבר'ה. רגע.
‫-אפשר לצאת. אתה יכול לנסוע. ‫-לא, לא, לא.
‫חבר'ה, חבר'ה! דן! דן!
‫-דן, מה לעז...? ‫-הוא מתקשר למונית.
‫-הוא חושב שהוא במנהטן. ‫-קדימה!
‫-קדימה, קדימה! ‫-נו כבר!
‫הוא יצליח לתפוס מונית?
‫נראה לו שהוא על הבמה בברודוויי?
‫קרל, חכה!
‫ואני חושב שאנשים מבינים ‫שבגלל זה כל כוח רע שיש בעולם,
‫ובמיוחד הליברלים, שונאים אותו.
‫כי הוא טוב. הוא טוב.
‫הוא לא אדם מזויף שאומר דברים כמו, ‫"אני רוצה לעזור לפליטים.
‫"אני רוצה לעזור לאנשים שמחליפים ‫מדגרים, מגדרים... איך שלא אומרים זאת.
‫"האנשים האלה שאומרים לך ‫כמה הם טובים..."
‫-אכפת לך? פשוט... כן. ‫-לא, לא, לא. בבקשה.
‫-בסדר. ‫-כן, אני מכיר אותך.
‫נכון? זה לא... זה לא יפה.
‫-יירד שלג. ‫-לא, אלה ענני גשם.
‫-באמת? בסדר. ‫-כן, הולך לרדת גשם.
‫אולי יתבהר מאוחר יותר.
‫-אולי נקבל קצת שמש. ‫-אתה יודע מה אומרים.
‫"אם מזג האוויר לא מוצא חן בעיניך, ‫חכה חמש דקות".
‫בסדר.
‫כן. חמש דקות.
‫ואז הכול משתנה, לא?
‫אז...
‫יהיה לכם תינוק, לא?
‫כן.
‫בשלב קצת מאוחר, לא?
‫כן, נכון.
‫אבל כנראה שעדיף מאוחר מלעולם לא.
‫-כן, ככה חשבנו. ‫-כן.
‫-מזל טוב.
‫-כן. ‫-נחמד.
‫כן.
‫היא...
‫כן, זה היה משמח מאוד את קולין.
‫אם היא היתה רואה אתכם עם ילד...
‫אני יודע.
‫היא היתה מתה על זה.
‫-כן. ‫-אתה יודע מה היא אמרה לי?
‫היא אמרה שאתה תהיה אבא נהדר.
‫כן.
‫אני לא יודע.
‫אתה תהיה נהדר.
‫היא ממש מתרגשת.
‫היא אמרה שהיא תבוא כשיהיה לה חופש.
‫זה יכול לעבוד.
‫במיוחד אם אהיה הרבה בלוס אנג'לס.
‫נכון.
‫תשאיר אותי בברוקלין עם התינוק.
‫אני יודע, אני יודע. אתה יודע שזה המצב.
‫כן, כן. אבל תקשיב...
‫ברגע שאמצא תינוק משלי, ‫אני לא באמת אצטרך אותך בכל מקרה.
‫תוכל פשוט לשלוח לנו שיקים. ‫אנחנו נסתדר. כן.
‫תוכל לבוא לבקר.
‫אלוהים אדירים.
‫בנים...
‫תחזרו ותהיו התינוקות שלי.
‫קרל, מר אומרת שעלינו לעצור בהמשך.
‫-למה? ‫-אני לא יודע.
‫-היא אומרת שצריך לעצור בהקדם. ‫-בסדר.
‫ברחוב הבא.
‫מה לגבי...
‫-אולי שם? ‫-כן.
‫כן.
‫-השמש יוצאת. ‫-אמרתי לך.
‫דיברת על גשם.
‫-טוב, אמרת לחכות חמש דקות. ‫-הבנתי אותך.
‫-לעזאזל. ‫-בסדר.
‫ובכן...
‫-זה מה שחסר לי. ‫-מה קורה?
‫המכונית מעלה עשן.
‫גם ככה אין לנו מה לעשות, מר.
‫בטח רק חסר לך קצת שמן.
‫-אתה חושב? ‫-כן.
‫אולי בעלך יקנה לך מכונית חדשה?
‫-זו המכונית החדשה, אלי. ‫-טוב, בסדר.
‫לעזאזל. תוכלי להביא לי שמן?
‫-בטח, תיכף אשוב. אני מביאה לך אותו. ‫-תודה.
‫רוצה משהו לאכול, קרל?
‫-היא מביאה אוכל? ‫-נראה לי שהיא רק צחקה.
‫-אבא. ‫-מה עושים?
‫אתה יודע, מתנהגים כרגיל.
‫אני מרגיש שאני נמצא בהפקת ‫תיאטרון קהילתי של "בדלתיים סגורות".
‫"וויט קלו".
‫נכון. את כל פעם מפתיעה אותי מחדש.
‫צריך לדאוג שאנשי הדואר ‫תמיד יהיו עסוקים.
‫יש לי המון זמן לקרוא.
‫-אתה נכנס? ‫-לא, לעזאזל.
‫אבא, אני מצטער. ‫המכונית החלה להעלות עשן.
‫למה?
‫-מה חשבת...? ‫-צריך לעשות החלפת שמנים.
‫-ביקשתי מהאוורד לעשות זאת. ‫-היי, זה פיליפ. אתם יודעים מה לעשות.
‫אני מצטערת.
‫היי, פיליפ. ראיתי שהתקשרת.
‫הקליטה פה על הפנים. רק חשבתי עליך.
‫בכל מקרה, זהו זה. ‫רק רציתי לראות מה שלומך.
‫תתקשר אליי. אני אוהב אותך.
‫ביי.
‫איך הולך בנסיעה עם קרל?
‫אל תתחילי.
‫-למה הוא פה בכלל? ‫-הוא בעלה.
‫הוא היה בעלה. היא עזבה אותו.
‫נראה לי שהוא קיווה ‫שהם יחזרו להיות בקשר.
‫-לא נראה לי שזה עמד לקרות. ‫-לא?
‫-היא גרה במרתף של אל. ‫-אני יודעת.
‫נראה לי שהיא בכלל לא ידעה ‫מה היא מחפשת, אתה מבין?
‫חשבתי שהמצב שלה השתפר.
‫זוכר מה אמא אמרה אחרי שהיא... ‫אחרי הפעם האחרונה?
‫לא, מה היא אמרה?
‫היא אמרה, "כבר עשרים שנה ‫אני יודעת שזה יקרה".
‫מר, מה היא עשתה פה בכלל?
‫-היא עבדה כאחות. ‫-כן, אבל למה פה?
‫אני מניחה שהשכר היה טוב. ‫לקחו אותה לארבעה חודשים.
‫לא יאומן שהיא השאירה ‫את הכלבים אצל קרל.
‫היא לא יכלה להביא אותם ‫למרתף של אלי.
‫וורף היה קורע להם את הצורה.
‫-אלוהים. ‫-נראה לי שקוראים לנו.
‫בסדר.
‫-דן, מר. ‫-כן.
‫כן, תוכל לחזור על זה למעני?
‫כן, בסדר.
‫אז החפצים שאנחנו מעוניינים בהם,
‫הם אמורים להיות אצל רופאי ‫המכון לרפואה משפטית, נכון?
‫אצל רופאי המכון לרפואה משפטית. ‫בסדר, הבנתי. כן.
‫אני צריך עט. אני צריך עט תיכף ומיד. ‫תביאו לי עט, מהר.
‫-בסדר. ‫-אני חייב לרשום את זה.
‫-רגע. ‫-מה אתה צריך, אבא?
‫-אבא, פשוט תן לי את... ‫-אני צריך עט, זה מה שאני צריך.
‫אבל אני יכול לרשום את זה בטלפון.
‫-הטלפון שלך לא עוזר לי... ‫-האייפון שלי.
‫כשאני פה ואתה שם, נכון?
‫איזה מן היגיון... אני מצטער.
‫בסדר. אני עושה את זה עכשיו.
‫-הלו? הלו? ‫-מצאתי עט, אבא.
‫-קרל, לא צריך... ‫-הנה הדף.
‫טוב, רגע.
‫-מה עכשיו? ‫-אני צריכה להוריד את הכפפות.
‫אתה רואה? אם הייתי משתמש באייפון...
‫כמעט דקרת אותי בעין עם העט הזה.
‫-כן, אני מקשיב. ‫-את יכולה לעשות משהו אחר.
‫אולי תסתמו?
‫-סוזן... סוזן סקירס. ‫-סוזן...
‫סקירס.
‫-איך מאייתים "סקירס"? ‫-ס', ק', י', ר', ס'.
‫אפשר לקבל את המספר שלה, בבקשה?
‫-753. בסדר, אין בעיה. ‫-כן?
‫-555... ‫-555.
‫-כן, 04. ‫-04.
‫08. בסדר, רשמתי את זה. ‫עכשיו, תוכל לומר לי...
‫-חזרתי! ‫-היי...
‫הבאתי את השמן.
‫-מה... מה יש? ‫-הלו?
‫-מה זאת אומרת "לא"?
‫אתה רוצה להתקשר עכשיו לסוזן סקירס?
‫כן, בואו נתקשר אליה.
‫-טוב, מוכן? ‫-מה המספר שלה?
‫-1... ‫-7535550408.
‫-753... ‫-555-0408.
‫-555... ‫-555.
‫-04. ‫-0408.
‫04...
‫-08. ‫-08.
‫ממש כאילו הוא מכור לטלפון הזה.
‫אני לא צריך אתכם יותר... ‫את האינסטינקטים שלכם.
‫-אתה בסדר, אבא? ‫-אני בסדר, מתוקה.
‫אה, זה אתה.
‫כן, אל תדאג לי.
‫אנחנו בסדר גמור.
‫אין לי מושג.
‫-הוא היה צריך מישהי. ‫-מה קורה?
‫-הוא היה צריך מספר של מישהי. ‫-מה את עושה?
‫היתה מכירת חיסול ‫על קישוטי חג ההודיה.
‫לא יכולתי להתנגד. וגם על אוכל לכלבים.
‫את תסחבי את זה איתך ‫בחזרה על המטוס?
‫וורף הוא כלב גדול. הוא אוכל המון. ‫זה היה במבצע ואין לי הרבה כסף.
‫את תשלמי על ההפרש ‫בגלל הכבודה הנוספת.
‫לא חשבתי על זה.
‫יש לי שכנה עם כלב.
‫-אוכל לתת לה את זה. ‫-לעזאזל.
‫או שפשוט נזלול את זה באוטו.
‫בסדר, אבא. כולנו מוכנים עכשיו.
‫-טוב, היא יכולה לנסוע. בבקשה. ‫-תודה, קרל. אני ממש מעריכה את זה.
‫שמת את המכסה, קרל? ‫שמת את המכסה?
‫-לאן נוסעים? מישהו? ‫-המכסה במקומו.
‫-הלו? ‫-אתה יכול לנסוע איתי.
‫-עם מי אני נוסע? ‫-תיכנס למכונית, לעזאזל. לא משנה איזו.
‫אפשר, כדאי...?
‫היי, אבא.
‫כן. לא, אבא. לא נראה לי שזה יעבוד.
‫כן, אבל אם היא חוששת לגבי זה ‫שיראו אותה מדברת איתנו,
‫למה שהיא לא פשוט תיכנס ‫לאחת המכוניות?
‫כן, כמו פעם.
‫בסדר. כן, כן.
‫טוב, להתראות.
‫-אלוהים. ‫-תודה על העזרה.
‫דן, אתה רציני?
‫היי, אני צריך לתעד.
‫-כמו כשהיינו ילדים. ‫-טיולים בהולים לפלורידה.
‫מה?
‫פשוט...
‫-אבא? ‫-עם מי טומי מדבר עכשיו?
‫כמה מצחיק. הוא מעמיד פנים שהוא שונא ‫דברים מודרניים, אבל תראו אותו.
‫הוא מעולם לא נתן לאמא ‫ללמוד להשתמש במחשב.
‫הוא נהג לשבת מאחוריה ולתקן אותה
‫לפני שהיא בכלל נגעה במקלדת.
‫-היא פשוט ויתרה בסוף. ‫-היא התרכזה יותר באנשים.
‫זה היה הורג אותה.
‫אני שמחה שהיא לא בחיים ‫כדי לראות את זה.
‫כן.
‫-כנראה שיש דברים שפשוט עובדים ככה. ‫-הסתדרת עם הרגל? טוב.
‫הסתדרת עם הרגל? טוב.
‫-היי. ‫-היי.
‫-היי, אני טומי או'קונור.
‫את סוזן?
‫היי, מר או'קונור. כן, אני סו.
‫-סו. חשבתי שהשם הוא סוזן. ‫-סו זה בסדר.
‫אתם יכולים לקרוא לי סו.
‫טוב. הדבר הראשון ‫שהייתי רוצה לדבר איתך עליו...
‫-מר או'קונור, אני לא יכולה לשוחח איתך. ‫-סליחה?
‫מבחינה חוקית, ‫אני אמורה לשוחח עם הבעל.
‫אני הבעל. אני קרל.
‫יופי. אם תרצה,
‫תוכל לאשר לי לשוחח עם שאר המשפחה. ‫זה תלוי בך לחלוטין.
‫לא, לא, לא. זה בסדר. ‫את יכולה לדבר עם כולם.
‫בסדר, זה מה שמצאנו.
‫חפצים מסוימים נלקחים בצורה שונה
‫בהתאם לאדם הראשון שמגיע ‫ומי שמגלה ראשון את הגופה.
‫בסדר. מפתחות לרכב, יופי.
‫-יש שם מחרוזת? ‫-אלוהים.
‫-איזו מחרוזת? ‫-טבעת הנישואין של אמא.
‫טוב, אני לא רואה אותה.
‫אני לא זוכרת מחרוזת. ‫אבל המשטרה, למשל,
‫-לקחה את הפתק ועוד כמה דברים. ‫-הפתק?
‫לא ידעתי על שום פתק.
‫כן, הבלש הזכיר את זה כשדיברתי איתו. ‫לא הבנתי באיזה פתק מדובר.
‫כפי שאמרתי, ‫ישנם דברים שאינם בסמכותנו.
‫תצטרכו לשוחח על כך עם המשטרה.
‫אבא, לא המשטרה מעורבת?
‫זו הפעם הראשונה שאני שומע על זה, ‫על הפתק הזה.
‫נכון, קרל. אף אחד לא ידע שהיה פתק.
‫-אבא שלך ידע. ‫-אבא?
‫רק רגע, אלי.
‫לא רציתי להעלות את הנושא ‫לפני שאדע עוד על כך.
‫לא נראה לי שכדאי למהר להסיק מסקנות.
‫אני לא יודע. ‫היא היתה בדיכאון והיא השאירה פתק.
‫אני לא יודע אילו עוד מסקנות ‫אפשר להסיק מכך.
‫אנחנו לא יודעים, קרל.
‫דיברתי איתה ביום שני. ‫היא היתה לחוצה ועייפה מאוד.
‫יש להם משמרות של 14 שעות. ‫היא עבדה במקום חדש.
‫נראה לי שיש הרבה גורמים.
‫-אני חושבת... ‫-נכון, נכון.
‫אבל אנחנו יודעים שזו לא היתה תאונה.
‫סו, אכפת לך אם נשוחח בפרטיות?
‫מצטערת, אני לא יכולה לעשות את זה.
‫בסדר, בסדר, בסדר.
‫אני יודע שאנחנו תוהים
‫מה האירועים שהובילו לכך.
‫אנחנו לא באמת יודעים.
‫אני אפילו לא יודע איפה היא כרגע.
‫ובכן, בהתאם לנהלים שלנו,
‫היא נלקחה לחדר המתים המחוזי ‫לאחר הנתיחה לאחר המוות
‫והגופה ממתינה לשריפה.
‫אלוהים.
‫האם תהיה הצגה של הגופה?
‫זה הליך משטרתי, אז אני לא יודעת.
‫-טוב. ‫-ובכן...
‫אני לא רוצה לראות את הגופה, אני...
‫אני לא חושב שהיא היתה רוצה בכך.
‫בסדר.
‫זה דו"ח הנתיחה לאחר המוות. ‫אני מניחה שעליי לתת לך אותו, אדוני.
‫הדו"ח טכני למדי.
‫אם תהיו מעוניינים, אגיד לכם מה מצאתי.
‫-אני אשמח לדעת. ‫-דן.
‫בסדר.
‫דן.
‫אפשר לראות את תיק היד, קרל?
‫כן.
‫רק רגע.
‫הגופה התגלתה על ידי ג'יימס דאננט.
‫הוא היה מנהל הבניין
‫והוא ניסה להתקשר אליה ביום שלפני ‫לגבי שכר הדירה שלה.
‫היא נהגה לשלם אותו באופן שבועי ‫והוא אמר שהיא פיגרה בתשלומים.
‫אני לא בטוחה בכמה שבועות. ‫שניים או שלושה.
‫בכל מקרה, הוא הכניס פתק ‫מתחת לדלת ביום שלפני,
‫והוא עבר שם כדי לדבר איתה על זה.
‫הוא אמר שהוא הקיש בדלת וחיכה
‫ואחרי כמה דקות, הוא נכנס לדירה.
‫כשהוא נכנס, הדירה היתה מבולגנת.
‫עציץ שנפל על הרצפה חסם את דרכו.
‫הוא ראה שלולית דם ליד הכיור במטבח.
‫בסלון, הוא שם לב ‫לכמה בקבוקי אלכוהול ריקים...
‫ולמספר מכשירים.
‫לאחר מכן, הוא הלך לחדר השינה, ‫שהיה ריק חוץ מהשידה...
‫וראה דם על הקיר ‫ועל השמיכה שכיסתה את המיטה.
‫הוא מצא אותה בחדר האמבטיה.
‫היא היתה שרועה שם, ‫ליד רצפת המקלחת.
‫כשהגעתי, לקחתי את חפציה האישיים
‫ונתתי אותם לבלש.
‫שמתי לב לבקבוק וויסקי בחדר האמבטיה. ‫הוא היה כמעט ריק.
‫מצאתי גם בקבוקון ריק של כדורי שינה.
‫היא עשתה חתכים מצד לצד ‫על שני פרקי כף היד.
‫היא גם חפרה לתוך הווריד ‫שנמצא בתוך המרפק.
‫אני חושבת שמדובר ‫בשילוב מורכב בין כמה גורמים.
‫הגלולות, האלכוהול ואובדן הדם.
‫אין זה מתפקידנו לקבוע מניעים ‫או לסווג את מה שאנחנו מוצאים.
‫אבל עליי לומר שבמקרה הזה,
‫מדובר במישהי שהיתה נחושה למות.
‫אני לא יודעת אם זה עוזר לכם או לא.
‫היי, דני.
‫נראה לך שכדאי לנו לשמור את אלה?
‫מר, זו שקית צ'יפס.
‫לא צריך להציל אותה.
‫אני יודעת, אבל חשבתי ‫שאולי זה הדבר האחרון שהיא אכלה.
‫אולי נשמור אותה?
‫כן.
‫טוב, נחשוב על זה.
‫אלוהים.
‫-מה את עושה? ‫-הופכת את זה למקום שראוי לחיות בו.
‫כמה שיטפונות עברו על המקום הזה?
‫קבצנים לא רשאים להתלונן.
‫אף אחד לא ביקש ממך ‫לעזוב את בעלך היקר.
‫הבאתי לך את הכיסא הזה ‫מהבית של אמא ואבא.
‫אבא נפטר מכל מיני דברים בבית ‫והצלתי את הכיסא.
‫מה לגבי ספינת הוויקינגים?
‫לא הייתי מספיק זריזה.
‫לא. היא היתה מדהימה. אהבתי אותה ‫כל כך. האורך שלה היה שני מטרים בערך.
‫כן, זוכרת שהיא היתה תלויה ‫מעל האח בבית הישן?
‫את זוכרת את הבית הזה בכלל?
‫השתגעת?
‫עברתי טראומה בבית ההוא. ‫השתכרתי בפעם הראשונה בבית ההוא.
‫לא יכול להיות. ‫היית בת 11 בערך כשעזבנו אותו.
‫בינגו. זו בדיוק הנקודה שלי.
‫יש לך פה גלולות שינה?
‫לא.
‫מה?
‫אני לא יכולה להשיג ‫את הגלולות שאני אוהבת בלי מרשם
‫ולא נותנים לי מרשם ‫כי אי אפשר לסמוך עליי.
‫נראה לך שתוכלי להשיג מרשם עבורי?
‫אני פשוט...
‫כל כך עייפה.
‫תוכלי לנוח פה.
‫קדימה.
‫אני לא יכולה לרוץ עם הנעליים האלו!
‫קולין!
‫איפה את?
‫לעזאזל.
‫הפחדת אותי, ילדה.
‫קדימה.
‫לא התכוונתי לזה ככה.
‫תראי, אמרת לי בעצמך ‫שאת לא מרוצה מהמשקל שלך.
‫רק הסכמתי איתך.
‫צריך לקחת עניינים כאלה ‫ופשוט להיאבק בכל הכוח. את מבינה?
‫-אני יודעת, אבא. ‫-את יודעת, את יודעת, את יודעת.
‫היו לי רגעים של דיכאון
‫או איך שלא תרצי לקרוא לזה.
‫עלייך להיות ממושמעת.
‫קולין שולטת במצב.
‫אסור לך לתת למחשבות שלך ללכת לשם.
‫תישארי ממוקדת.
‫בסדר.
‫אבא?
‫-אבא? ‫-כן.
‫אז...
‫אני חושבת שאלך לעבור ‫את הטיפול בשוק חשמלי.
‫אני לא מאמין.
‫כמה זה יעלה?
‫לעזאזל.
‫-מה קרה, אבא? ‫-נגמרה לי הסוללה, לעזאזל.
‫הבאת את המטען שלך?
‫לא, לעזאזל.
‫תסתכל סביבך. יש פה המון מטענים.
‫נראה לי שקולין השתמשה ‫בשקעים לכל דבר.
‫תן לי רק לשבת לרגע.
‫לעזאזל.
‫כדאי שנזדרז.
‫-זה בסדר, זה בסדר. ‫-יופי.
‫אני...
‫אשים את הדברים האלה ברכב של קרל.
‫ריביירה קורט
‫הם רוצים שנשלם את שכר הדירה!
‫טומי, הוא לא התכוון. ‫הוא פשוט עושה את העבודה שלו.
‫-עושה את העבודה שלו? ‫-הוא לא ניסה להרגיז אותך.
‫-הוא מסתובב פה כמו עוף דורס. ‫-אלוהים.
‫הוא חיכה לרגע המתאים לתקוף.
‫הוא רוצה שנשלם ‫את שכר הדירה, לעזאזל!
‫-רק רגע. ‫-מה קורה?
‫הבחור, הבחור, מנהל הדירה.
‫הוא רוצה כסף עכשיו?
‫הבחור מהחלק הקדמי של הבניין?
‫אני לא יודע איך קוראים לו.
‫רגע, יש לו חשבון כלשהו? ‫ניירות כלשהם?
‫מאיפה אני אמור לדעת, לעזאזל?
‫ביליתי שם את כל הבוקר עם קרל ‫ואספתי את הדברים של בתי המתה...
‫והמטומטם הזה בא ‫ומנפנף לי ניירות בפרצוף.
‫-אבא. ‫-מה?
‫אבא, בוא נלך לדבר איתו עכשיו. ‫בוא נדבר איתו ביחד.
‫מר, לא, לא. האדם הזה לא נכנס לפה.
‫כולכם פשוט מתרגזים ‫על האדם הלא נכון!
‫אל תתערב, קרל.
‫כולכם מתרגזים לחינם!
‫היא בטח לא שילמה לו!
‫היא אף פעם לא הסתדרה עם כסף.
‫על מה אתה מדבר? ‫על מה אתה מדבר, לעזאזל?
‫היי, היי!
‫סליחה. סליחה. ‫היא היתה קפדנית בענייני כספים.
‫ראיתי את חשבון הבנק שלה. הוא ריק.
‫למה אתה מחטט לה בחשבונות הבנק?
‫-אני בעלה, יש לי זכויות. ‫-היא עזבה אותך, אין לך שום זכויות.
‫היא עמדה להתגרש ממך, לעזאזל.
‫אז אני לא יודע אילו זכויות ‫נראה לך שיש לך, לעזאזל!
‫-תשמור על הפה שלך! ‫-אדוני!
‫עזוב אותי. אלי, תעזרי לי פה.
‫תקשיב, אני באמת חושבת ‫שהיא לא עמדה לחזור אליך.
‫המטפלת המשוגעת שלה ‫אמרה לה לעזוב אותי,
‫-אחרת היא לא היתה עוזבת אותי. ‫-היא לא היתה מאושרת.
‫איך את יודעת?
‫אני יודעת כי הייתי איתה פה ‫לפני שבועיים.
‫דיברנו על הכול והיא התכוונה ‫לסדר מחדש את החיים שלה.
‫ולא היתה לה שום כוונה לחזור אליך.
‫למען האמת, ‫היא אמרה לי שהיא רוצה להתגרש.
‫בסדר, עכשיו כולכם קופצים עליי. ‫המשפחה הזו תמיד נשארת צמודה.
‫מעולם לא ראיתי אף אחד מכם ‫אומר לה לחזור אליי!
‫זה לא מה שאנשים נשואים אמורים ‫לעשות? לעבוד על הדברים?
‫למה נראה לכם שאני פה?
‫היא היתה אשתי!
‫-אשתי. ‫-קרל...
‫-כל העניין זה... ‫-קרל, אף אחד לא תוקף אותך.
‫לא נכון. אתם כמו כנופיה.
‫אתם...
‫זוכרים את הפעם ההיא בנמל התעופה ‫שמישהו עקף אותך, מר...
‫וכולנו זינקנו עליו?
‫-כן. ‫-זה היה מצחיק.
‫מי היה שם? אמא. אמא היתה שם.
‫קולין.
‫זוכרים את זה?
‫-כן. ‫-זוכרים את זה?
‫היא ניגשה ישר לאדם הזה.
‫"תחזור לסוף התור!"
‫איפה... איפה קרל?
‫הוא בטח ברח.
‫טוב, הגיע הזמן.
‫בחייך.
‫דן, נראה לי שכדאי ‫שתתנצל בפני קרל. בסדר?
‫על מה?
‫הוא נפגע.
‫מר, קשה לכולנו.
‫אני יודעת שקשה לכולנו, אבל הוא בעלה.
‫ואני אח שלה.
‫אני הכרתי אותה זמן רב יותר.
‫התכוונתי לכל מילה ואני לא מתנצל.
‫בסדר. בסדר, שיהיה.
‫האמת היא שכבר לא אכפת לי.
‫לכי.
‫בסדר.
‫מר.
‫מה קרה לכנופיה שלי?
‫אתה רוצה חמאה לייט או חמאה רגילה?
‫בחייך, את שואלת ברצינות?
‫אני סתם צוחקת. אני מכירה ‫את הגבר שלי. שים לב, כולסטרול בקערה.
‫כן, כן, כן.
‫מתי הפגישה עם סוכן המקרקעין מחר?
‫ב-11 בבוקר.
‫יופי, זאת אומרת שאוכל להמשיך לישון.
‫אני הבחורה הכי מאושרת בעולם.
‫על מה אתה מסתכל?
‫עלייך.
‫די, אני מנסה לצפות בסרט הארור.
‫אני אוהב אותך.
‫אני אוהבת אותך.
‫-סליחה, דני. ‫-זה בסדר.
‫-חבר'ה. ‫-כן?
‫מצאתי את הטלפון של קולין.
‫עברתי עליו.
‫תראו את זה.
‫כל השיחות מאיתנו.
‫כן.
‫קרל מגיע?
‫לא, הוא חזר למלון.
‫אח שלכם יגיע בקרוב. ‫הוא רוצה לפגוש אותו שם.
‫מה שלומו?
‫קרל?
‫לא, שון.
‫אה, טוב...
‫כן, הוא...
‫אני מניח שהוא בסדר.
‫הוא מצטער שהוא לא יכול להיות איתנו.
‫ויקי לא נתנה לו לעזוב.
‫אנחנו יודעים איך היא.
‫משוגעת.
‫כן, הבלש התקשר אליי לגבי החקירה.
‫הם היו צריכים לסיים עוד כמה דברים ‫כדי לסגור את התיק.
‫אבל הוא יקרא לזה תאונת...
‫תאונת מנת-יתר.
‫אז...
‫הם קובעים שזו היתה תאונת מנת-יתר...
‫או שהם קוראים לזה תאונת מנת-יתר?
‫מה הנקודה שלך?
‫לא, נראה לי שזה הגיוני.
‫לא נראה לי שהיא...
‫נראה לי שהיא...
‫היתה ברגע שבו הכול נראה חסר תקווה.
‫-כן, הכול פשוט הציף אותה. ‫-כן.
‫אני לא...
‫אני לא חושב שהיא דמיינה ‫אי פעם שזה יסתיים...
‫כפי שקרה.
‫נראה לי שחשוב שנהיה ברורים לגבי...
‫אני פשוט...
‫אני חושב שזה לא עוזר לאף אחד ‫אם העניינים מעורפלים.
‫דן.
‫אף אחד לא מכיר את הסיפור המלא.
‫אנחנו לא יודעים מה באמת קרה.
‫אני מבין, מר. ‫אבל נראה לי שבהתחשב בעבר שלה,
‫די ברור מה קרה. את זוכרת... ‫מתי זה היה?
‫בפברואר? כשאמא גססה.
‫לא, זה לא היה אותו הדבר.
‫אין ספק שזו היתה קריאת מצוקה.
‫כן, נכון. אבל זה.
‫זה היה שונה.
‫זו היתה תאונה.
‫-זה מה שהם אמרו. נכון, אבא? ‫-כן. כן.
‫תאונת מנת-יתר.
‫זאת אומרת שנוכל לקבור אותה ‫עם אמא שלכם.
‫בסדר.
‫לא, אני מבין.
‫הם גילו מה היה כתוב בפתק?
‫בסדר, דן.
‫מה היה כתוב בו?
‫-מה? ‫-מה היה כתוב בפתק?
‫לעזאזל, דן.
‫אני פשוט חושב שחשוב שנהיה כנים.
‫-כן. ‫-הם אמרו למי היא כתבה?
‫כלומר...
‫היא כתבה לקרל?
‫לא, הוא לא יועד לקרל.
‫אז למי?
‫לנו?
‫אני לא מאמין.
‫-דן, למי היא כתבה אותו? ‫-אני לא יודע. לא ראיתי אותו.
‫אז...
‫אבא.
‫מה?
‫למי היא כתבה את הפתק?
‫אלוהים.
‫לכלבים.
‫לכלבים שלה.
‫היא אמרה שהיא מצטערת.
‫זהו זה.
‫אלוהים אדירים.
‫לעזאזל!
‫אני לא אוהב לשמוע את זה.
‫-שקט. ‫-סליחה.
‫אני לא רוצה את זה, שמעת אותי?
‫-סליחה, אבא. סליחה. ‫-שקט.
‫אני לא מאמינה.
‫היא כתבה פתק לכלבים שלה?
‫זה פשוט...
‫זה פשוט מטורף.
‫נכון?
‫היא כתבה מכתב התאבדות לכלבים?
‫היא באמת אהבה אותם.
‫אתם חבורה של מטורפים, לעזאזל.
‫נותר משהו אחד שצריך לדבר עליו.
‫הולכים לשרוף את גופתה ‫מתישהו ביומיים הקרובים.
‫אני רוצה קצת מהשיער שלה.
‫-גם אני. ‫-גם אני.
‫-מספיק עם השטויות. ‫-אבא.
‫-זו בקשה מתועבת. ‫-אבא.
‫-אני לא יודע אם אוכל לשכנע... ‫-אבא.
‫-מה? ‫-זו לא בקשה.
‫-טוב, חבר'ה. אתם מוכנים? ‫-כן.
‫המבורגר.
‫שון!
‫בואו נתחיל את המסיבה הזו!
‫-שון! ‫-שלום לך.
‫מה נשמע?
‫-זו הנטייה שלי. ‫-זה היה פרסום עצמי.
‫יפה. יפה מאוד.
‫היי, אתם זוכרים את התמונה?
‫-איזו תמונה? ‫-היא היתה על המיטה שלך.
‫התמונה שבה רואים את כולנו אצל מר?
‫כן, ההלוויה של ג'אוף.
‫-כן, כולנו היינו על המיטה. ‫-כן.
‫אבא ניסה לכתוב את ההספד שלו ‫להלוויה של ג'אוף
‫-והוא רצה להקריא אותו בקול. ‫-ואמא כל הזמן התפרצה.
‫בחיי, זו מחלה שנקראת "הפרעת אמהות".
‫ניסיתי להיות רציני ‫ואתם הפרעתם כל הזמן.
‫אמא כל הזמן אמרה, "טום, טום.
‫-"חמשת התינוקות שלי. טום". ‫-שמעתי אותה אומרת זאת פעמים רבות.
‫-דני, אתה צילמת הכול. ‫-כן.
‫-המצלמה היתה איתך, לא? ‫-נכון.
‫ידעתי שאתה מצלם. ראיתי ‫שאתה מנסה לעשות את זה בחשאי.
‫-לא ראית את המצלמה זזה. ‫-ראיתי אותה זזה.
‫ואז כולם נכנסו. זוכר, קרל?
‫-כן. ‫-נראה לי שהם חיפשו את קולין.
‫-לא, הארנק שלי היה אצלה, לעזאזל. ‫-כן.
‫נכון?
‫-מי צילם? ‫-דני.
‫-אני זוכר. ‫-לא, לא.
‫ג'ודי צילמה. היא השתמשה בטלפון שלי.
‫ג'ודי.
‫-לא, המיטה היתה מכוסה. ‫-ג'ודי.
‫היא היתה מכוסה. היו עליה בערך 16 איש.
‫-יש לכם עותק של התמונה ההיא? ‫-כן.
‫-המספר גדל כל פעם. ‫-השתמשתי בה בסרט הזיכרון של אמא.
‫ופיליפ נכנס וקפץ על המיטה.
‫פיליפ נכנס. פיליפ נכנס.
‫פיליפ.
‫אני מתגעגעת אליו.
‫הלוואי שהוא היה פה.
‫-דן, למה שלא תתקשר אליו? ‫-לא.
‫כן, כן, תתקשר אליו.
‫-תתקשר אליו. ‫-תתקשר אליו. תתקשר אליו.
‫-תתקשר אליו. ‫-תתקשר אליו.
‫פיליפ! פיליפ! פיליפ!
‫תנמיכו את הקול, לעזאזל.
‫-יעיפו אותנו מפה. ‫-לא, אנחנו האנשים היחידים פה, טום.
‫-באמת? ‫-בחייך, דן.
‫אלוהים, חבר'ה!
‫-אני אפילו לא יודע אם הוא ער. ‫-פשוט תתקשר אליו.
‫יש הפרש של שעתיים מניו יורק. ‫איפה אנחנו בכלל?
‫-היי, היי. ‫-אני אפילו לא יודע איפה אנחנו.
‫הלו?
‫-הלו? היי. ‫-תן לי את הטלפון.
‫-הלו? ‫-לא, לא. הוא שלי.
‫-נשמע שאתם חוגגים שם. ‫-פיליפ.
‫-היי. ‫-אנחנו מתגעגעים אליך.
‫הלוואי שהיית פה.
‫גם אני מתגעגע. הלוואי שיכולתי ‫להיות שם אבל מישהו צריך לטפל בכלב.
‫בחייך, אלה שטויות. ‫אתה יודע שאפשר להביא כלבים במטוס.
‫אתה פשוט פוחד מאיתנו.
‫פיליפ! פיליפ!
‫היי, היי. פיליפ!
‫-קרל! ‫-היי, קרל.
‫לא, באמת. זה קרל.
‫-אני יודע. ‫-מה שלומך?
‫-לעולם לא תזהה אותו. ‫-איפה אתם?
‫-היי. ‫-לא, לא.
‫כולם בחדר שלי.
‫דן ואני חולקים שוב חדר שינה.
‫-וואו, כמו פעם. ‫-אבל לא במיטת קומותיים.
‫בדיוק הגעתי ממיניאפוליס.
‫נכנסתי לפה וחבורה של משוגעים
‫השתלטה על החדר, לעזאזל.
‫-המשפחה כולה! ‫-כן, נשמע מטורף.
‫אני רוצה את הטלפון שלי. ‫אפשר את הטלפון שלי?
‫אפשר את הטלפון שלי, בבקשה? ‫אפשר את הטלפון שלי?
‫ברצינות, מתי אתה בא לקנזס?
‫את... את בולעת מילים?
‫-היא גמורה. ‫לא.
‫היא גמורה.
‫היא ממש כמו אמא. ‫היא גמורה אחרי כוס יין אחת.
‫תשאיר את האמא האומללה שלך ‫מחוץ לעסק.
‫אל תאמין לאף מילה.
‫קרל, קרל, קרל. תתפוס.
‫קדימה.
‫פשוט תנו לי את הטלפון. ‫תנו לי את הטלפון.
‫-קרל, קרל. ‫-מה?
‫-תן לי את הטלפון. תן לי אותו. ‫-הוא לא אצלי. הוא לא אצלי.
‫אצל מי הוא? אבא.
‫אבא, תן לי בבקשה... לעזאזל.
‫-היי, היי. ‫-מר.
‫-קרל, קרל! ‫-מספיק!
‫-החזה שלי! ‫-תפוח אדמה חם, תפוח אדמה חם.
‫אלוהים, חבר'ה!
‫-תתבגרו, לעזאזל. ‫-תינוק.
‫הלו?
‫דן?
‫אלוהים אדירים.
‫הוא התינוק עכשיו.
‫כן.
‫אלוהים, את צודקת.
‫-היי. ‫-היי.
‫מה נשמע?
‫-היי, דן. ‫-אתה יודע...
‫-דני, זה השיר שלך. ‫-חשבתי עליך היום.
‫-אתה חייב לשיר. קרל, תגביר. ‫-מר, די.
‫הוא לא רוצה.
‫דן! דני, בוא. אתה חייב לשיר.
‫מר, אני בטלפון עם פיליפ.
‫דני, אתה חייב לשיר!
‫קדימה, דן.
‫זה היה משמח את קולין.
‫-אני לא רוצה לשיר. ‫-בחייך.
‫-שון, קדימה. ‫-בסדר.
‫שון, די. די.
‫שון, בחייך!
‫קדימה.
‫-קדימה, חבר'ה. תעזרו לי. ‫-חבר'ה. אלוהים.
‫אלוהים, אני מנסה לדבר עם פיליפ.
‫-הוא לא רוצה לשיר. ‫-אני לא חיית קרקס.
‫-קדימה, דן. מה הסיפור? ‫-אני לא רוצה לשיר.
‫קדימה, קדימה.
‫אני לא רוצה לשיר.
‫חבר'ה...
‫-דני, דני, דני! ‫-אני לא רוצה לשיר, לעזאזל!
‫תסתמו את הפה!
‫-הלו? ‫-אלוהים.
‫-כן. ‫-מה קורה?
‫אלוהים, דן. אנחנו רק עושים חיים.
‫אני לא קוף בקרקס, בסדר?
‫אני לא יכול פשוט לשיר לפי בקשה...
‫אני פשוט... אתם...
‫אלוהים.
‫כן.
‫כן, כן. אני יודעת. אני יודעת.
‫כן.
‫כן. קדימה, מותק.
‫קדימה, אני יודעת. אני יודעת.
‫כן. כן.
‫אני יודעת. אני יודעת.
‫קדימה.
‫אני יודעת.
‫היי, פיליפ.
‫הוא בסדר?
‫כן, הוא בסדר.
‫זה פשוט היה יום ארוך.
‫הוא יתקשר אליך קצת יותר מאוחר.
‫כן, כן. אתם יודעים איפה למצוא אותי.
‫-בסדר. ‫-תודה.
‫לינר נהגה לספר לי ‫איך דן היה מתעלל בה כשהם היו קטנים.
‫-תזמון נהדר, קרל. ‫-בהחלט.
‫הוא נהג לשכב מתחת לעריסה שלה
‫ולהוריד ממנה את השמיכה ממש באיטיות ‫כדי שהיא תבכה.
‫ואז הוא היה רץ לחדר שלו...
‫ואז כמובן שאמא היתה נכנסת ואומרת,
‫"מה קרה, קולין?"
‫מתי... מתי זה היה?
‫אתה לא מתאר לעצמך בכלל.
‫אז אני לא רוצה לשמוע עכשיו.
‫בסדר.
‫זה כל כך מצחיק.
‫היא היתה ילדה קטנה כשעזבתי לקולג'. ‫אני מרגיש שלא הכרתי אותה בכלל.
‫-היא היתה התינוקת. ‫-הכרת אותה.
‫לא, אני מתכוון ‫שפספסתי את הילדות שלה.
‫כשיצא לנו סוף סוף לבלות ‫זמן איכות ביחד, היא כבר היתה...
‫משוגעת לגמרי?
‫-אלי. ‫-זה נכון.
‫זה כל כך נכון.
‫היא פשוט היתה מטורפת.
‫היא היתה מיוחדת.
‫מיוחדת.
‫והיא היתה...
‫היא היתה מופרעת ובעייתית.
‫היא היתה כל כך חכמה.
‫וחזקה.
‫ואוהבת.
‫כן, ועוד הרבה דברים.
‫לא יודע. אולי אני רק ‫מביט אחורה ומנסה...
‫להבין כמה זמן באמת ביליתי איתה, ‫כשחושבים על הכול.
‫זה לא משנה, שון.
‫תמיד היתה תחושה ‫שכשנמצאים איתה הזמן עומד מלכת.
‫כן.
‫אני מניח שכן.
‫כן.
‫אבא נרדם.
‫זה היה יום ארוך.
‫כן.
‫חשבנו עליך פעם כמעט כמו על גיבור על.
‫אבל עכשיו הקשקשים הוסרו מעל עיניי
‫ואני רואה אותך כפי שאתה.
‫לעזאזל, מה זה היה?
‫"אתה כותב על אומנות ‫אבל אינך יודע דבר על אומנות.
‫"הספרים שלך שנהגתי להעריץ לא..."
‫די, אל תתני לי יותר מדי. ‫רק את המשפט הראשון.
‫אבל לא זכרת אותו.
‫אסור לך לתת לי יותר מדי. ‫תני לי רק את המילה הראשונה.
‫סליחה, לא קיבלתי את חוברת ההוראות ‫שמסבירה איך להשיג לאחי עבודה.
‫כתוב בה, "תהיי נחמדה. אל תשחקי ‫ותני לי רק קצת עד שאתאפס על עצמי".
‫טוב, בסדר. אבל אני מבינה למה פיליפ ‫לא מוכן לעבור איתך על השורות שלך.
‫טוב, בואי נתחיל שוב.
‫-את מתכוונת לעזור לי? ‫-אמרת לא לתת לך הרבה.
‫-כן, אבל תני לי משהו. ‫-בסדר, טוב.
‫"חשבנו עליך פעם כמעט כמו על גיבור על.
‫"אבל עכשיו הקשקשים הוסרו מעל עיניי".
‫זה נוראי.
‫סליחה, זה טקסט של צ'כוב. ‫אלוהים, את יותר גרועה מאמא.
‫היא מתחילה להיכנס לתפקיד?
‫היא מתחילה להתרגש. ‫היא קמה ומתחילה להיכנס לדמות.
‫היא נותנת לכל דמות מבטא אחר.
‫אלוהים. לעזאזל, לחתוך את זה?
‫-לא. ‫-בסדר, בסדר.
‫-אני רק אדלג על החלק הזה. ‫-כן, בסדר.
‫-תעבירי דף. ‫-בסדר, בסדר.
‫-בסדר. ‫-בסדר.
‫בסדר.
‫"לא אשב בשקט!
‫"עוד לא סיימתי!
‫"הרסת את חיי. לא חייתי! לא חייתי!"
‫-קדימה, קולין. זו השורה שלך. ‫-אני לא מסוגלת.
‫אני לא יכולה גם להחזיק את המצלמה, ‫גם לומר את השורות שלי וגם לתקן אותך.
‫קדימה, אני חייב לעשות את זה. ‫אני צריך לשלוח את זה מחר.
‫אני תקוע פה באמצע וירג'יניה המחורבנת
‫עם כל הרפובליקנים ומגרשי הגולף האלה.
‫אבא ישמע אותנו ויירד לפה.
‫הוא יגיד, "למה אתם עדיין ערים, ילדים?"
‫אלוהים אדירים.
‫-אני לא מסוגל. ‫-למה?
‫-אני הולך לישון. אני לא מסוגל. לילה טוב. ‫-לא, לא.
‫-נראה לי שאמא הכינה תערובת פיצוחים. ‫-לא, אל תביאי את זה לפה.
‫לא, אני אוכל את הכול.
‫לא, לילה טוב. לילה טוב, ביי.
‫חתיכת מבאס!
‫דן...
‫מפסידן!
‫היי, דן.
‫אני אוכלת את כל התערובת.
‫חשבתי עליך פעם כמעט כמו על גיבור על.
‫אבל עכשיו הקשקשים הוסרו מעל עיניי.
‫נתראה בבוקר.
‫מוקדש לזכרה של קת'לין או'הר דוסטר
‫ברוכים הבאים לקולומביה
‫תרגום כותרות ‫ירדן טל